Петър Славински
Зелената къщичка

chitanka.info

Нашата къща е край морския бряг. В просторния двор имаме цяла горица от бадемови дървета. По тях долитат много птички: пъстри кадънки, небесносини и жълти синигерчета, пойни дроздове, орехчета… Аз много исках те да остават и зиме в нашия двор, за да ни пеят и да пазят дърветата от насекоми и гъсеници.

Още през зимата сковах една дъсчена гнездилка. Тя приличаше на малка къщичка без врата, само с едно кръгло прозорче под покрива. Боядисах я със зелена боя и я приковах на високото бадемово дърво сред двора.

Дойде пролетта. Клоните на бадема се отрупаха с цветове и къщичката се губеше сред тях като в розово облаче. И тогава откъм бадема с къщичката чух весела песничка, сякаш звъняха сребърни звънчета. На едно клонче пред зелената къщичка беше кацнало малко птиче и пееше, пееше… Главицата му беше черна и лъскава, цялото отдолу златееше, а крилцата му бяха сиво-зелени. То надникна през дупчицата в къщичката, влезе вътре, пак подхвръкна на клончето и запя. Да, къщичката му хареса!

Не видях кога звънкогласият певец си доведе невяста — мъничка синигерка. Отначало те летяха от дърво на дърво и си подвикваха. След някой и друг ден двете птички се поумълчаха — започнаха да летят като совалки: пренасяха влакънца, лишеи, перца, за да застелят къщичката си. После синигерката снесе яйца и докато ги топлеше, синигерът й носеше насекоми и гъсенички или кацваше пред къщичката и пееше. Песничките му бяха две: едната радостна — когато синигерката го слушаше от хубавия им дом, другата тревожна — когато ги грозеше опасност.

А много опасности ги заплашваха! Защото къщичката се харесваше и на другите птички.

Най-напред се полакомиха за нея врабчетата. Синигерът сърцато воюваше с тях, докато ги разпъди.

Появи се и един важен кълвач. Той изглеждаше смешничък с черната си дреха и бяла жилетка, на която сякаш е препасал червена престилка. Пъстрият кълвач имаше навик да чука по стария бадем и все на клона, където беше, зелената къщичка. Той не се лакомеше за нея, търсеше си под кората на дървото червейчета, но наплашеният синигер не разбираше това и го пъдеше с викове и заплашителни прелитания над него. Кълвачът само го изглеждаше накриво, сякаш с насмешка казваше:

— Ехе, с моя остър клюн пробивам най-дебелите кори на дърветата, че от тебе ли ще се уплаша?

На бадема долиташе и крадлата сврака. И тя имаше бяла блуза и дълга тъмнозелена рокля, държеше се важно като кокона. Тази надменна хубавица много обичаше да закусва с яйца. Синигерчетата, примрели от страх, се криеха в къщичката си. А свраката се ядосваше, че е толкова голяма и не може да се провре през малкото прозорче.

Но най-голямото премеждие моите синигерчета преживяха, когато надойдоха от юг шумните скорци. По това време синигерчетата вече си имаха малки — пискливи и вечно гладни. Майката от ранна сутрин до късна вечер им носеше насекоми, но сама не можеше да ги изхрани. И таткото нямаше време вече за песни — и той неуморно им събираше и пренасяше храна.

В това усилно време долетяха скорците — цяла дружина красавци с лъскави тъмнозелени перца, пропръскани с бели точици. И скорците много обичат да си правят гнездата в дъсчени къщички. Пък и бадемовата горица им хареса — пълна беше с гъсеници и насекоми. Те летяха из нея и си подсвиркваха, също както хашлаците подсвиркват с уста.

Скорците решиха да изпъдят синигерчетата от къщичката им и да се настанят в нея. Аз чух жални викове и се притекох на помощ — с камъчета прогоних натрапниците скорци. Те ме освиркаха, че ги замервам с камъни, и отлетяха.

Да бях знаел, че ще дойдат в нашия двор и скорци, щях да сложа и за тях няколко къщички. Но догодина ще поставя къщичка на всяко дърво!

Дойде месец юни. В една ветровита сутрин през прозореца в стаята ми влетя сивичко птиченце. Затворих прозореца и го хванах. То беше меко и топличко, а сърчицето му тупкаше така силно, като че цялото беше само от сърце. На прозореца майката го викаше тревожно, сякаш плачеше за него.

Изнесох малкото и го пуснах. На двора из тревата подхвърчаха още три пухкави синигерчета. Родителите им ги учеха да летят и да си намират храна.

Привечер, когато вятърът утихна, всички отлетяха нейде и вече не се върнаха. Аз тъгувах за тях: за песните им, за радостите и тревогите в зелената къщичка, за малките…

Отмина лятото. Настъпи есен. И ето че една сутрин пак ме разбуди весела песничка като звън на сребърни звънчета — синигерът и синигерката се бяха върнали в къщичката, за да зимуват.

Но къде ли по широкия свят са малките синигерчета?

Ще се намерят ли за тях добри ръце да им сковат къщичка?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.